Terapia i rehabilitacja Sekcja poświęcona badaniom naukowym w dziedzinie fizjoterapii, terapii zajęciowej oraz rehabilitacji medycznej. Główny nacisk kładziony jest na efektywność kliniczną interwencji rehabilitacyjnych, modelowanie biomechaniczne funkcji układu ruchu, innowacyjne metody rekonwalescencji po chorobach i urazach, a także wdrażanie zasad medycyny opartej na faktach (EBM) do praktyki rehabilitacyjnej. Medyczno-biologiczne aspekty kultury fizycznej i zdrowia człowieka Sekcja ta poświęcona jest badaniom podstawowym i stosowanym nad fizjologicznymi, biochemicznymi oraz morfologicznymi mechanizmami adaptacji organizmu do wysiłku fizycznego. Główny nacisk kładziony jest na badanie markerów biologicznych stanu zdrowia, genetycznych uwarunkowań sukcesów sportowych, neurohormonalnej regulacji funkcji oraz medyczno-biologicznego uzasadnienia technologii prozdrowotnych. Priorytetowo traktowane są prace oparte na obiektywnych metodach instrumentalnych oceny rezerw funkcjonalnych i potencjału adaptacyjnego człowieka. Kultura fizyczna, sport i rekreacja Sekcja obejmuje teoretyczne i metodyczne aspekty wychowania fizycznego, nauk o sporcie oraz rekreacji prozdrowotnej. Priorytetem są badania nad programowaniem zajęć z kultury fizycznej dla różnych grup populacji, rozwojem technologii fitness, przygotowaniem sportowców, a także psychologiczno-pedagogicznymi aspektami aktywnego wypoczynku i promocji zdrowia we współczesnym społeczeństwie.
NATIONAL UNIVERSITY OF WATER AND ENVIRONMENTAL ENGINEERING
СТРУКТУРА ВЗАЄМОЗВ’ЯЗКІВ МІЖ ІГРОВИМИ НАВИЧКАМИ У ЦИФРОВІЙ ГЕЙМІНГ АКТИВНОСТІ ТА МОТИВАЦІЄЮ ПІДЛІТКІВ
Вступ. Цифрова ігрова активність є однією з провідних форм дозвілля підлітків і розглядається як багатовимірний психосоціальний феномен, що впливає на когнітивні процеси, поведінкову регуляцію та здоров’я. Сучасні дослідження засвідчують значущість мотиваційних механізмів у формуванні стилю ігрової поведінки, а також наявність гендерних відмінностей у залученості до геймінгу. Водночас структурна організація взаємозв’язків між ігровими навичками та мотиваційними пріоритетами підлітків залишається недостатньо вивченою. Мета – визначити гендерні відмінності у самооцінці ігрових навичок підлітків та встановити особливості взаємозв’язків між ігровими навичками й мотиваційними пріоритетами в умовах цифрової ігрової діяльності. Матеріали і методи. У дослідженні взяли участь 156 підлітків віком 15,9 ± 1,4 року (69,2 % – хлопці, 30,8 % – дівчата). Застосовано стандартизовану анкету для оцінки ігрових навичок (механіка гри, тактичне мислення, концентрація уваги, самоконтроль, комунікаційні навички) та мотивів ігрової діяльності (задоволення, розвиток навичок, визнання тощо). Надійність інструменту підтверджена коефіцієнтом Кронбаха (α = 0,959). Для статистичного аналізу використано U-критерій Манна–Уітні та коефіцієнт рангової кореляції Спірмена (p < 0,05). Результати. Встановлено статистично значущі гендерні відмінності у самооцінці ігрових навичок: хлопці оцінюють власні компетенції вище за всіма показниками (p < 0,05), з найбільшими розбіжностями у «Механіці гри» та «Концентрації уваги». Водночас у дівчат виявлено сильніші та більш системні кореляційні зв’язки між мотиваційними характеристиками та ігровими навичками (ρ = 0,282–0,753), що свідчить про більш інтегровану мотиваційно-компетентнісну структуру. В обох групах провідним мотивом виступає «Задоволення від гри», що найбільш тісно пов’язане з концентрацією уваги та самоконтролем. Висновки. Виявлено різні моделі психологічної регуляції цифрової ігрової активності у підлітків залежно від гендеру: у хлопців домінує вища самооцінка компетентності, у дівчат – більш узгоджена система взаємозв’язків між мотивацією та навичками. Отримані результати розширюють уявлення про структуру цифрової ігрової діяльності та можуть бути використані при розробленні гендерно-чутливих програм психологічного супроводу й формування культури безпечного геймінгу.
мотиви, цифрова ігрова активність, здоров’я, гендерні особливості, підлітки
ВОЛЕЙБОЛ ЯК КЛЮЧОВИЙ КОМПОНЕНТ ПРОГРАМ АДАПТИВНОГО СПОРТУ В СОЦІАЛІЗАЦІЇ ВЕТЕРАНІВ ВІЙНИ
У статті за мету поставлено дослідити вплив волейболу (зокрема – сидячого/адаптованого волейболу) як компонента програм адаптивного спорту для соціальної, фізичної та психологічної адаптації ветеранів війни. У матеріалах проведено огляд ключових теоретичних підходів і емпіричних досліджень щодо впливу адаптивного спорту на якість життя, психічне здоров’я і соціальну інтеграцію ветеранів. На основі огляду пропонується структурована програма занять з адаптивного волейболу, критерії оцінювання моніторингу результатів (фізичні, психосоціальні, функціональні). У дослідженні брали участь 38 ветеранів війни. 18 ветеранів військових дій м. Рівне – основна група (ОГ) та 20 ветеранів військових дій Вінницької громади – контрольна група (КГ). Використовувалися наступні методи дослідження: огляд літератури, дослідження з попереднім і підсумковим тестуванням, стандартизовані анкети для оцінки якості життя та психологічного стану, інструменти оцінювання: фізичні показники (тест сили рук (кг) – динамометрія; тест витривалості – адаптований 6-хвилинний тест пересування (м); тест координації – «8-фігура» у сидячому або стоячому варіанті (с)); психологічні показники (PHQ-9 – депресивна симптоматика, PCL-5 – симптоми ПТСР); соціальна інтеграція (шкала соціальної активності (0–10 балів). Вимірювання проводилися до та після 12-тижневої програми. Отримані результати свідчать, що сидячий волейбол – уніфікований та стандартизований вид адаптивного волейболу з міжнародними правилами і доведеною придатністю для людей з фізичними ушкодженнями (ампутаціями, ураженням спинного мозку тощо). Емпіричні дослідження вказують на позитивні ефекти участі в адаптивному спорті для ветеранів, зокрема в галузі соціальної інтеграції та психічного здоров’я. Розроблена комплексна 12-тижнева програма занять з адаптивного волейболу, з використанням індивідуальних траєкторій участі, які враховували рівень функціональних можливостей, наявні травми, психоемоційний стан та мотиваційні чинники – забезпечила статистично значуще покращення фізичних параметрів ветеранів. В ЕГ зафіксовано суттєве зростання сили рук (+6,3 кг; p < 0.01), покращення аеробної витривалості (+70 м; p < 0.01) та підвищення координаційних здібностей (–3,5 с; p < 0.01). У КГ зміни були мінімальними та статистично недостовірними, що підтверджує ефективність запропонованої програми. Психологічні показники учасників ЕГ також демонстрували виражений позитивний ефект втручання. Рівень депресії знизився на 6,2 бали (p < 0.01), а симптоми ПТСР – на 14,8 бали (p < 0.01). У КГ аналогічні зміни були незначними та статистично недостовірними. Показники соціальної взаємодії свідчать про те, що адаптивний волейбол сприяє підвищенню соціальної активності, залученості та відчуття підтримки спільноти. Приріст у ЕГ становив +3,2 бали (p < 0.01), тоді як у КГ майже не відбулися зміни. Висновки. Сукупність отриманих результатів підтверджує, що адаптивний волейбол є ефективним інструментом багатовимірної реабілітації, оскільки одночасно впливає на фізичні, психоемоційні та соціальні компоненти відновлення. Його доцільно використовувати як ключовий елемент програм адаптивного спорту для ветеранів війни. Висока статистична значущість отриманих результатів (p < 0.01) засвідчує надійність, відтворюваність і практичну цінність застосованої програми фізичного впливу.
адаптивний спорт, сидячий волейбол, ветерани війни, реабілітація, соціальна інтеграція
АДАПТАЦІЙНИЙ ПОТЕНЦІАЛ ТУРИСТИЧНИХ ДЕСТИНАЦІЙ У ПАРАДИГМІ БЕЗБАР’ЄРНОСТІ
Вступ. Оцінка адаптаційного потенціалу туристичних дестинацій у парадигмі безбар’єрності передбачає здатність туристичних систем інтегрувати принципи інклюзивності та доступності для людей з інвалідністю, осіб похилого віку, родин з дітьми та інших груп із особливими потребами мобільності. Безбар’єрний туризм є не лише соціальним імперативом, але й стратегічним чинником підвищення конкурентоспроможності, сталості та інноваційності туристичних дестинацій. Мета дослідження – концептуалізація поняття «адаптаційний потенціал» як багатовимірної категорії, визначення його детермінант та розробка комплексної моделі вимірювання рівня доступності у міжнаціональному вимірі. Методи дослідження. Методологічною основою дослідження стали поєднання теоретичних та емпіричних підходів, включаючи критичний аналіз наукових джерел, міжнародних стандартів та національних нормативно-правових актів, а також статистичних даних з ресурсів Airbnb, Booking.com та Світового банку, на підставі чого було розроблено та апробовано економіко-математичну модель. Результати. Для кількісної оцінки адаптаційного потенціалу було запропоновано економіко-математичну модель, побудовану на методі головних компонент, кореляційному аналізі та нормалізації показників. Дана модель інтегрує фактори соціальної інклюзії, економічні та інфраструктурні характеристики, індикатори рівня життя й екологічної стійкості, формуючи інтегральний індекс адаптаційного потенціалу туристичних дестинацій (IAPT). Отримані результати свідчать про суттєву диференціацію між досліджуваними країнами, зокрема найвищі значення індексу зафіксовано у Франції (0,743), Швеції (0,740) та Німеччині (0,727), що демонструє ефективність системних підходів до розвитку безбар’єрного туризму, розвинену інфраструктуру та інтеграцію принципів інклюзивності у державну політику. До групи країн із середнім рівнем адаптаційного потенціалу належать Нідерланди, Фінляндія, Італія та Іспанія (0,569–0,691), які характеризуються позитивними зрушеннями, проте потребують посилення транспортної доступності та інфраструктурної збалансованості. Польща (0,291) та Чехія (0,390) демонструють фрагментарний рівень адаптаційної спроможності, а Україна (0,060) посідає останнє місце, що свідчить про критичну недостатність інфраструктурних рішень, відсутність комплексної нормативної бази та обмежений інституційний супровід. Порівняльний аналіз понад 50 показників підтвердив тісний зв’язок між рівнем економічного розвитку, інклюзивними соціальними політиками, якістю транспортної та цифрової інфраструктури та здатністю формувати інклюзивне туристичне середовище. Практична значущість запропонованої моделі полягає в тому, що вона може бути застосована для внутрішнього туризму на регіональному та локальному рівнях. Регіон як туристична дестинація має достатню кількість параметрів, які можливо виміряти, зіставити та інтерпретувати через агреговані Висновки. Дослідження довело, що адаптаційний потенціал туристичних дестинацій є інтегративною категорією, яка визначається сукупністю соціально-економічних, інституційних, інфраструктурних та екологічних факторів. Запропонована модель забезпечує науково обґрунтований інструмент для міжнаціональних порівнянь та моніторингу політик у сфері інклюзивного туризму. Для країн з низьким рівнем адаптаційного потенціалу першочерговими завданнями є інвестиції у модернізацію транспортної та соціальної інфраструктури, гармонізація законодавства з європейськими стандартами та цифровізація туристичних сервісів.
адаптаційний потенціал, безбар’єрний туризм, інклюзивність, туристична дестинація, інфраструктурна доступність, соціальна інклюзія
NEUROMOTOR PROCESSING SPEED, AGILITY AND VISUAL REACTION TIME AS DETERMINANTS OF PSYCHOMOTOR AND TECHNICAL-TACTICAL PERFORMANCE IN PANKRATION ATHLETES
Background and Study Aim. Pankration is a complex combat sport that requires the integration of multiple psychomotor and cognitive skills. These ones include rapid decision-making, coordination and precise motor execution. The aim of this study was to examine the relationships between neuromotor processing speed, agility and lower-limb visual reaction time. It also intended to determine the contribution of these elements to psychomotor and technical-tactical performance in competitive Pankration athletes. Material and methods. Sixteen experienced male elite Pankration athletes (mean age 27.63 years), of national and international level, participated in the study. They had a systematic training program, with 4–5 weekly sessions. Agility and neuromotor processing speed were assessed using the Witty system through a computerized agility task (difficulty level 4). Thus, the total completion time, impulse times, number of impulses and consistency indices were measured. Lower-limb visual reaction time was evaluated with the OptoJump system, recording response times for left and right leg across three trials. Technical-tactical performance was assessed in both training (Kato and Agon-Imiepafis exercises) and competition, based on execution quality, tactical adaptation and official scores. Data were analyzed using descriptive statistics and Pearson correlation coefficients to investigate associations between psychomotor and technical-tactical parameters (p < 0.05). Results. Descriptive analysis indicated a relatively stable performance profile. So, the total agility time averaged 26.93 s (CV = 8.40%) and mean lower-limb reaction times were 0.501–0.507 s. Agility showed a significant negative correlation with total Kato scores in training (r = –0.589, p = 0.016). This fact suggests that faster directional changes enhance technical-tactical performance. Neuromotor processing speed and visual reaction time exhibited selective, weaker correlations, acting as complementary factors in specific action phases. Technical-tactical performance was more consistent in Agon-Imiepafis exercises and competitions than in isolated drills. Conclusions. Agility proved to be the most consistent psychomotor determinant of technical-tactical performance in Pankration athletes. Neuromotor processing speed and lower-limb visual reaction time contributed selectively. These findings highlight the importance of integrated training programs. Such programs combine agility development, rapid neural processing and visual reaction exercises to optimize performance in combat sports.
psychomotor skills, visual reaction, technical-tactical performance, combat sports, training adaptation
PHYSICAL TRAINING PROGRAM FOR SERVICEMENS CONSCRIPTED UNDER THE «18–24» PROJECT
Introduction. The lack of physical training programs aimed at developing the professional readiness of young servicemen for action in assault units necessitates the improvement of the current training process. This is especially relevant given the requirements for an assault infantry servicemen: endurance, strength, speed, precision, and reliable performance under conditions of limited time and information. Purpose of the study – to substantiate and assess the effectiveness of a physical training program tailored for servicemen conscripted into the Armed Forces of Ukraine under the «18–24» project for successful adaptation to military service. Methods. Theoretical analysis and synthesis of literature sources; questionnaire survey (n =28); pedagogical observation (testing) (n =247); pedagogical experiment (experimental group, n =124; control group, n =126); methods of mathematical statistics. Results. The assessment of general and special physical preparedness of servicemen aged 18–24 revealed low performance in endurance (t = 6,73; p <0,001), speed (t = 2,20; p < 0,05), and strength (t = 2,23; p <0,05). Moreover, 65,6% of participants were unable to perform applied military exercises. Based on the outcomes of professional and physical training for servicemen aged 18–24 assigned to assault units, we identified the knowledge, skills, and competencies required for effective completion of combat tasks. To address these needs, we developed a physical training program tailored for servicemen conscripted under the “18–24” project to meet the demands of military service. The experimental results demonstrated that the implementation of the authors’ program had a positive impact on the development of general physical qualities and specialized skills among servicemen (p <0,05–0,001). The level of professional readiness in the experimental group showed significant improvement in firearms training (t = 2,21; p <0,05) and tactical-special training (t = 2,23; p <0,05). Changes in the control group were observed as well, but they were not statistically significant (p>0.05). Conclusions. The obtained results provide grounds to recommend the authors’ physical training program for servicemen conscripted under the “18–24” project for implementation in the training process of educational centers of the Land Forces of the Armed Forces of Ukraine responsible for preparing specialists for assault units.
servicemen aged 18–24, assault soldier, physical training, program, professional preparation
FACTORS AND APPROACHES TO RESTORING PHYSICAL ACTIVITY IN SCHOOLCHILDREN IN THE POST-COVID-19 PERIOD: A SYSTEMATIC REVIEW
During the COVID-19 pandemic and in the post-pandemic period, the decline in physical activity (PA) among school-age children became more pronounced. It highlighted the need for systematic measures to support physical activity at the school and community levels. This exacerbated the risks to physical and mental health and increased the need for rapid, evidence-based solutions at the education level. At the same time, international and European policy frameworks explicitly emphasize the need to systematically promote Health-Enhancing Physical Activity (HEPA) as a resource for recovery, resilience, and long-term prevention, particularly in the educational environment. The purpose of the study is to systematically analyse and summarize international experience on effective factors and approaches to increasing physical activity among schoolchildren aged 6–18 during the COVID-19 pandemic and in the post-COVID-19 period, identifying the most promising for adaptation and integration in the current conditions of Ukraine. Research methods. A systematic review was performed according to the PRISMA (Preferred Reporting Items for Systematic Reviews and Meta-Analyses) protocol by searching the Scopus database (TITLE-ABS-KEY) for open-access English-language articles for 2021–2024 on approaches to increasing the physical activity of schoolchildren aged 6–18 during the COVID-19 pandemic and in the post-pandemic period. Results. The studies included in the analysis showed that in the post-pandemic (post-COVID-19) period, the recovery of physical activity among schoolchildren is uneven and does not occur automatically. Higher levels of physical activity and more favourable well-being indicators are more often associated with organized school-based forms of physical activity, an emphasis on vigorous physical activities (VPA), social and psychological support, stabilization of daily routines (sleep, reduction of screen time), and outdoor activities. In contrast, digital interventions of an informational nature without components of active involvement and support tend to have a limited effect. Conclusions. To sustainably restore physical activity levels among schoolchildren aged 6–18 during the COVID-19 pandemic and after the easing or lifting of restrictive measures, it is advisable to implement multi-component programs in the school environment. In the post-pandemic (post-COVID-19) period, the recovery of physical activity among schoolchildren is uneven. It is most consistently supported by organized activities in the school environment, social and psychological support, normalization of sleep, and reduction of screen time.
physical activity, school-based intervention, physical education, adolescents, schoolchildren, return to school, COVID-19, strategies, programs, digital models
КОМПЛЕКСНИЙ АНАЛІЗ ПСИХОЕМОЦІЙНОГО СТАНУ ЖІНОК-ВІЙСЬКОВОСЛУЖБОВЦІВ
В статті представлені результати комплексного контролю психоемоційного стану жінок-військовослужбовців, які навчаються у вищому військовому навчальному закладі та більше одного року проживають у місті Києві. Метою статті було встановлення структури взаємозв’язків між показниками психоемоційного стану та параметрами функціонального стану серцево-судинної системи жінок-військовослужбовців в умовах професійної діяльності. Серед основних методів дослідження під час виконання роботи використовували: теоретичні; соціологічні; фізіологічні; метод варіабельності серцевого ритму та методи математичної статистики. Результати дослідження. Опрацювання результатів опитування за Госпітальною шкалою депресії дало змогу охарактеризувати особливості депресивних проявів у жінок-військовослужбовців. Медіанне значення рівня депресії становило 10 балів, що відповідало помірному рівню депресивних проявів, при високій індивідуальній варіативності результатів (V=42,9 %). Ознаки депресії різного ступеня інтенсивності виявлено у 51,6 % опитаних респондентів, зокрема помірні прояви у 41,9 % та виражені у вигляді тяжкої депресії у 9,7 % осіб. Результати сонливості за медіаною становили 9 балів, що відповідало підвищеному рівню, при цьому у 61,3 % жінок-військовослужбовців виявлено аномальні показники, які значно перевищують встановлену норму. Медіанне значення рівня тривожності становило 7 балів і відповідало легкому рівню тривожних проявів, водночас у 6,4 % осіб спостерігався високий рівень. Результати варіабельності серцевого ритму у жінок-військовослужбовців засвідчили зниження активності парасимпатичної ланки вегетативної регуляції, зокрема медіанні значення 31,9 мс показника RMSSD, та 9,8 % показника pNN50 перебували на нижній межі фізіологічної норми, що вказує на напруження адаптаційних механізмів та зниження відновлювального потенціалу автономної нервової системи. Одночасно спостерігалося домінування симпатичних впливів, що підтверджувалося переважанням низькочастотної складової спектра серцевого ритму, медіанне значення якої становило 0,64 у.о., над високочастотною складовою з медіанним значенням 0,36 у.о. Зменшення загальної потужності спектра серцевого ритму свідчило про обмеження функціональних резервів регуляторних систем та зниження адаптаційних можливостей організму в умовах підвищеного психоемоційного навантаження. Результати ортостатичної проби засвідчили задовільну реакцію серцево-судинної системи у більшості обстежуваних, при медіанному прирості частоти серцевих скорочень 18,0 ударів за хвилину. Результати кореляційного аналізу дали можливість встановити тісний прямий взаємозв’язок між рівнем депресії та сонливістю (r = 0,627; p < 0,001) і зворотні взаємозв’язки з показниками парасимпатичної регуляції, зокрема з показником RMSSD (r = -0,388; p < 0,05) та показником pNN50 (r =-0,493; p < 0,01). Отримані результати підтверджують взаємозалежність психоемоційного стану та функціональних резервів серцево-судинної системи. Висновки. Отримані результати підтверджують доцільність застосування комплексного дослідження психоемоційного стану та свідчать про наявність тісного взаємозв’язку між переважною більшістю показників. Виявлені ознаки напруження адаптаційних механізмів і домінування симпатичної регуляції обґрунтовують доцільність корекції психоемоційного стану засобами оздоровчого фітнесу з метою збереження здоров’я.
MEDICO-BIOLOGICAL ASPECTS OF PHYSICAL CULTURE AND HUMAN HEALTH
депресія, тривога, сонливість, варіабельність серцевого ритму, серцево-судинна система, адаптаційний потенціал
ЕФЕКТИВНІСТЬ КОРЕКЦІЙНО-ПРОФІЛАКТИЧНИХ ЗАХОДІВ У ЖІНОК ДРУГОГО ПЕРІОДУ ЗРІЛОГО ВІКУ НА ОСНОВІ АНАЛІЗУ ФУНКЦІОНАЛЬНИХ ОСОБЛИВОСТЕЙ РУХІВ
Вступ. Сучасна епістемологічна ситуація в царині антропоцентричного знання детермінує радикальну ревізію методологічних підходів у межах теоретико-методологічного поля фізичної культури та онтокінезіології. Зазначений дискурс маркується вираженим вектором до міждисциплінарної конвергенції, де об’єктом наукової рефлексії постає цілісність біомеханічного та соматичного статусів індивіда. У межах означеної парадигми проблематика пролонгації структурно-функціонального гомеостазу опорно-рухового апарату жінок другого періоду зрілого віку трансформується у фундаментальний науковий імператив. Це обумовлено необхідністю системного нівелювання деструктивних проявів гетерохронної інволюції, що клінічно маніфестує через деградацію кінезіологічного потенціалу та розбалансування архітектоніки постави. Мета дослідження – експериментальна перевірка ефективності корекційно-профілактичних заходів у жінок 36-45 років з різним типом постави на основі комплексного аналізу функціональних особливостей рухів. Методи дослідження: у межах дослідженням проведено комплексне обстеження 27 жінок другого періоду зрілого віку. Дослідницький дизайн базувався на принципах Гельсінської декларації та включав функціональний скринінг рухів (FMS), фотограмметричний аналіз постави, педагогічний експеримент та методи математичної статистики. Результати. Поточне дослідження спрямоване не на опис програмних компонентів корекційного впливу, а на науково обґрунтоване узагальнення результатів їх практичної апробації, що дозволяє розкрити механізми оптимізації рухового потенціалу, підвищення функціональної якості рухів та адаптаційно-компенсаторних можливостей опорно-рухового апарату жінок другого періоду зрілого віку. Позитивна динаміка функціональний скринінгу рухів свідчить про ефективність запропонованого комплексу корекційно-профілактичних заходів, реалізованого з урахуванням індивідуальних морфофункціональних особливостей опорно-рухового апарату, та підтверджує його здатність оптимізувати рухові патерни, підвищувати міжсегментарну координацію й покращувати контроль у критичних для хребта та суглобів позиціях. Висновки. Сукупність отриманих емпіричних даних дозволяє розглядати запропоновані корекційно-профілактичні заходи, реалізовані у процесі систематичних занять оздоровчим фітнесом, як науково обґрунтований, методологічно вивірений та ефективний інструмент корекції порушень постави й оптимізації рухової діяльності у жінок віком 36–45 років, що підтверджує доцільність їх упровадження у практику оздоровчих програм для осіб даної вікової групи.
зрілий вік, жінки, опорно-руховий апарат, постава, порушення, функціональний скринінг рухів, корекційно-профілактичні заходи, оздоровчий фітнес
ГЕНЕТИЧНІ МАРКЕРИ В ІНДИВІДУАЛЬНОМУ ПРОГНОЗУВАННІ СХИЛЬНОСТІ ДО ЗАНЯТЬ КУЛЬОВОЮ СТРІЛЬБОЮ
Мета дослідження. Робота присвячена визначенню специфічних дерматогліфічних генетичних маркерів, що зумовлюють схильність осіб до занять різними видами кульової стрільби. Метою є наукове обґрунтування використання індивідуальних морфогенетичних показників для підвищення ефективності системи спортивного відбору на етапах вищої спортивної майстерності. Матеріали та методи. У науковому дослідженні брали участь 45 висококваліфікованих спортсменів, які є членами національної збірної команди України з кульової стрільби. До вибірки увійшли заслужені майстри спорту (ЗМС) та майстри спорту міжнародного класу (МСМК). Експериментальна група була розподілена за спеціалізацією: стрільці з пістолета (13 чоловіків та 15 жінок) та стрільці з гвинтівки (10 чоловіків та 7 жінок). Дослідження проводилося на базі Львівського стрілецького комплексу. Для збору даних використовувався метод пальцевої дерматогліфіки (аналіз якісних типів узорів та кількісного гребеневого рахунку). Статистична обробка результатів здійснювалася з використанням кореляційного аналізу Пірсона для встановлення взаємозв’язків між генетичними маркерами та змагальною результативністю. Результати. В ході експериментальної роботи встановлено, що для висококваліфікованих стрільців характерні специфічні комбінації дерматогліфічних ознак. У пістолетній групі жінок домінуючим типом узору є петля (U), частота якої становить 33%. Для цієї категорії визначено оптимальні кількісні параметри: гребеневий рахунок на правій руці (RC III >17, RC IV >24, RC V >17) та на лівій руці (RC IV >21, RC V >17), при загальному сумарному рахунку лівої руки понад 102 та дельтовому індексі (DI) понад 14 дельт. У чоловіків, які спеціалізуються на стрільбі з пістолета, переважає завитковий тип (W) – 43,3%, при цьому зафіксовано низький гребеневий рахунок на I пальці правої руки (<36), сумарний рахунок правої руки <149 та показник DI <12. Для спеціалізації «гвинтівка» виявлено інші закономірності: жінкам притаманний завитковий тип (W – 40%), тоді як чоловікам – радіальна петля (R), розповсюдженість якої сягає 39,3%. Виявлені моделі дозволяють проводити індивідуальний прогноз успішності у конкретній вправі з високою точністю. Висновки. Доведено існування стійкого кореляційного зв’язку між дерматогліфічними показниками та результативністю стрільців. Найвищий рівень взаємозв’язку виявлено у жінок-пістолетниць на V пальці лівої руки (r=0,701) та у чоловіків на I пальці правої руки (r=-0,846). Середній рівень кореляції зафіксовано за показниками дельтового індексу (r=0,666) та сумарного гребеневого рахунку. Отримані результати можуть бути використані як об'єктивна модель під час відбору юних талантів, що дозволить мінімізувати помилки при професійній орієнтації в кульовій стрільбі та забезпечить стабільність спортивних результатів у майбутньому.
стрільці, генетичні маркери, тренування, змагання, кореляційний зв’язок, дерматогліфічні показники
СЕНСОМОТОРНІ РЕАКЦІЇ ТА СЕГМЕНТАРНИЙ СКЛАД ТІЛА У КІБЕРСПОРТСМЕНІВ, ІТ-СПЕЦІАЛІСТІВ ТА НЕТРЕНОВАНИХ ОСІБ: ПОРІВНЯЛЬНЕ ДОСЛІДЖЕННЯ
Вступ. Час реакції є поширеним психофізіологічним індикатором сенсомоторної ефективності та швидкості обробки інформації, при цьому варіабельність часу реакції може відображати не лише стабільність когнітивних операцій та моторних компонентів відповіді, а й стратегії реагування. Одночасно зростає інтерес до складу тіла як інтегральної характеристики соматичного та метаболічного статусу і можливого чинника нейрокогнітивної ефективності. Мета. Оцінити особливості сенсомоторного реагування у зв’язку із сегментарними показниками складу тіла у чоловіків різних груп активності (кіберспортсменів, ІТ-спеціалістів та нетренованих осіб). Матеріал і методи. Обстежено 41 чоловіка 17–25 років: кіберспортсмени (КІБ, n=14), ІТ-спеціалісти (ІТ, n=13), нетреновані особи (НТ, n=14). Визначали показники простої зорово-моторної реакції (ПЗМР), реакції вибору одного з трьох сигналів (РВ1-3) і реакції вибору двох із трьох сигналів (РВ2-3) за допомогою комплексу «Діагност-1»; сегментарний склад тіла (вміст жиру, масу жиру, безжирову масу тіла, прогнозовану м’язову масу) оцінювали методом біоімпедансного аналізу. Статистика: Me [25%; 75%], критерії Шапіро-Уїлка, Манна-Уїтні, коефіцієнт кореляції Спірмена. Результати. У кіберспортсменів більша жирова компонента асоціювалася з вищою варіабельністю реакції вибору РВ1-3 (тобто, з нижчою стабільністю реакції простого вибору). Більші значення безжирової та прогнозованої м’язової маси пов’язувалися з більшими значеннями моторного компоненту ПЗМР та більшою варіабельністю РВ1-3 (тобто, з нижчою стабільністю реакції простого вибору), але з меншими латентним періодом та варіабельністю РВ2-3 (тобто, з більшою швидкістю і стабільністю виконання реакції складного вибору), що вказує на можливу специфіку структурно-функціональних взаємозв’язків у цій групі. У ІТ-спеціалістів більша жирова компонента асоціювалася з більшою варіабельністю ПЗМР, тоді як більші значення безжирової та прогнозованої м’язової маси пов’язувалися зі зменшенням варіабельності РВ2-3 (тобто, з більшою стабільністю реакції складного вибору). В групі нетренованих осіб зв’язків безжирової та прогнозованої м’язової маси з психофізіологічними показниками не виявлено, більша жирова компонента асоціювалася з більш тривалим моторним компонентом ПЗМР та РВ1-3. Висновки. Виявлено групоспецифічні зв’язки між складом тіла та показниками сенсомоторного реагування обстежуваних, що може бути корисним для диференційованої оцінки функціонального стану чоловіків різних груп активності (кіберспортсменів, ІТ-спеціалістів, нетренованих осіб), індивідуалізації профілактичних та корекційних підходів.
сенсомоторні реакції, біоімпедансний аналіз, сегментарний склад тіла, кіберспортсмени, ІТ-спеціалісти
СИСТЕМНА ПАРАДИГМА ДІАГНОСТИКИ ПРОСТОРОВОЇ ОРГАНІЗАЦІЇ ТІЛА ЯК ОСНОВА АРХІТЕКТОНІКИ ПРОФІЛАКТИКО-КОРЕКЦІЙНОЇ ДІЯЛЬНОСТІ ОСІБ ЗРІЛОГО ВІКУ
Вступ. У сучасній науковій парадигмі дослідження морфофункціонального стану людини дедалі більшої ваги набуває системний підхід, який дозволяє інтегрувати результати різнорівневих досліджень у цілісну модель оцінювання та корекції просторової організації тіла. Просторова організація тіла осіб зрілого віку розглядається як багатокомпонентна біомеханічна система, що формується внаслідок взаємодії морфологічних, функціональних та нейром’язових механізмів регуляції. У межах цієї системи постава виступає інтегральним показником стану опорно-рухового апарату та відображає ступінь гармонійності функціонування його структурних ланок. Мета дослідження – теоретично обґрунтувати системну парадигму діагностики просторової організації тіла осіб зрілого віку та визначити її структурно-функціональну роль в архітектоніці профілактико-корекційної діяльності, спрямованої на оптимізацію постурального статусу та підвищення функціональної стійкості опорно-рухового апарату. Методи дослідження: теоретичний аналіз і узагальнення літературних джерел; педагогічне тестування, фотозйомка й аналіз постави, методи математичної статистики. Результати. У осіб зрілого віку стан біогеометричного профілю постави статистично значущо корелює з функціональними показниками рухової активності та сегментарною симетрією опорно-рухового апарату. Високий рівень просторової організації тіла асоціюється з оптимальною рухливістю тазостегнового та поперекового відділів, підвищеною витривалістю м’язів живота та збереженням біомеханічного балансу, тоді як середній і низький рівні просторової організації тіла відзначаються дисбалансами та зниженням адаптаційного потенціалу. Застосування системного підходу до діагностики просторової організації тіла дозволяє інтегрувати аналітичні та функціональні дані для розроблення диференційованих корекційно-профілактичних програм, що спрямовані на відновлення біомеханічної рівноваги та підвищення ефективності рухової діяльності. Висновки. Сформована системна парадигма діагностики просторової організації тіла забезпечує прецизійну експлікацію біогеометричного профілю та верифікацію валідизованих діагностичних маркерів. Встановлені індикатори детермінують перехід від загальнооздоровчих підходів до високотехнологічних алгоритмів реституції опорно-рухового апарату. Впроваджений контрольно-оцінювальний контур реалізує ітераційну циклічність та адаптивність системи, що, через механізми перманентного моніторингу, гарантує адекватність біомеханічного відгуку на програмовані навантаження. Практична імплементація парадигми ініціює каскадну морфофункціональну регенерацію, трансформуючи пасивну структуру постави у динамічно стійку, енергоефективну систему, здатну до автономної підтримки біомеханічного гомеостазу.
просторова організація тіла, постава, функціональна мобільність, корекційно-профілактичні програми, морфофункціональний статус, діагностика, постуральний праксис, особи зрілого віку, системний підхід
РОЗВИТОК СПЕЦІАЛЬНИХ ПСИХОФІЗИЧНИХ ЯКОСТЕЙ ВОЛЕЙБОЛІСТІВ
Метою дослідження є теоретичне обґрунтування та експериментальна перевірка ефективності розвитку спеціальних психофізичних якостей волейболістів. У матеріалах визначено використання бази спортивного комплексу Національного університету водного господарства та природокористування (НУВГП, м. Рівне) і Вінницького державного педагогічного університету імені М. Коцюбинського (ВДПУ, м. Вінниця). У педагогічному експерименті брали участь 24 волейболісти віком 17–20 років, яких було розподілено на дві групи: експериментальну (ЕГ) та контрольну (КГ). До складу ЕГ увійшли 12 спортсменів НУВГП, тренувальний процес яких доповнювався спеціалізованими вправами, спрямованими на розвиток психофізичних якостей. КГ становили 12 волейболістів ВДПУ, які тренувалися за звичайною програмою підготовки. У ході дослідження застосовувалися такі методи: аналіз науково-методичної літератури, узагальнення передового тренерського досвіду, педагогічне тестування, педагогічний експеримент та методи математичної статистики. Отримані результати дали змогу визначити значення й особливості розвитку спеціальних психофізичних якостей волейболістів у сучасних умовах тренувальної та змагальної діяльності. Проаналізовано роль швидкісно-силових якостей, координації рухів, спеціальної витривалості та швидкості реакції в забезпеченні ефективності ігрової діяльності. Досліджено вплив спеціалізованих тренувальних засобів на розвиток зазначених якостей у процесі спортивної підготовки. Представлено результати педагогічного експерименту та запропоновано комплекси спеціальних вправ із відповідним дозуванням, адаптовані до ігрових амплуа волейболістів. Експериментальна перевірка ефективності запропонованої методики підтвердила її позитивний вплив на розвиток швидкісно-силових якостей: після завершення експерименту приріст показників стрибка у висоту в експериментальній групі становив 5,9 см, тоді як у контрольній – лише 1,9 см. Аналогічну позитивну динаміку зафіксовано й у розвитку координаційних якостей, оцінених за результатами тесту «човниковий біг 3×10 м», що свідчить про комплексний характер впливу запропонованої методики. Висновки. Отримані експериментальні дані підтверджують ефективність цілеспрямованого розвитку спеціальних психофізичних якостей волейболістів у тренувальному процесі та доцільність використання спеціалізованих вправ з урахуванням специфіки ігрової діяльності.
волейбол, спеціальні якості, експеримент, фізична підготовка, тренувальний процес
NON-SPECIFIC EXERCISES AND FEATURES IN THE TRAINING OF ELITE PARALYMPIC POWERLIFTERS
Introduction. Paralympic powerlifting, which focuses on the bench press, poses unique challenges for athletes with lower-limb impairments. These athletes lack the leg drive and stable lower-body support of able-bodied lifters, leading to greater reliance on upper-body musculature and increased spinal stress during training and competition. The aim. This research aimed to develop and implement technical aids and non-specific (supplemental) exercises to enable a harmonious distribution of load, activate stabilizer muscles, and minimize compressive pressure on the musculoskeletal system of elite para-powerlifters. Materials and Methods. A biomechanical experiment was conducted with 24 elite athletes (including Paralympians and able-bodied Olympic-level lifters) to compare the standard bench press versus the RS-supported bench press. Three-dimensional motion analysis was used to assess barbell trajectory and calculate spinal compressive forces, while surface electromyography (EMG) measured stabilizer muscle activation. Participants also performed a variety of auxiliary exercises (over 30 variations) with the RS bar to evaluate its versatility, and they provided subjective feedback on stability and comfort. Results. Bench press movements with a standard bar exhibited a diagonally inclined bar path (~4–5° from vertical), necessitating continuous compensatory engagement of stabilizer muscles and contributing to heightened spinal compression. When using the RS bar, the bar path angle was reduced by ~56% (from 4.8° ± 1.2° to 2.1° ± 0.7°, p < 0.05), indicating a more vertical and stable trajectory. The RS device significantly decreased the average peak compressive force on the thoracolumbar spine by approximately 20% (from ~4450 ± 380 N to 3550 ± 290 N, p < 0.01), as confirmed by both dynamic measurements and mathematical modeling. Stabilizer muscle involvement was markedly higher with the RS: EMG monitoring showed a ~35% increase in deep stabilizer muscle activation (58.3 ± 6.7 µV vs 43.2 ± 5.1 µV with standard bar, p < 0.01). On average, 9–11 muscles were actively engaged using RS versus 6–7 with the standard bar. Athletes reported improved perceived stability and reduced spinal pressure when using the RS bar – subjective stability ratings rose by ~42% (8.7 ± 1.0 vs 6.1 ± 1.3 on a 10-point scale, p < 0.01). Additionally, 87% of participants noted a clear reduction in spinal loading sensation with the RS. (5) The RS device expanded the training exercise repertoire, offering over 30 exercise variations (versus ~12–15 with standard setups), thereby allowing greater diversity in training stimuli and minimizing monotony. Conclusions. Incorporating the RS multifunctional bar in elite Paralympic powerlifting training leads to a more even distribution of load and significantly reduces harmful spinal compression. The device enhances neuromuscular engagement of trunk stabilizer muscles and provides greater training variety, which can improve athlete responsiveness and reduce risk of overuse injuries. These outcomes align with contemporary sports science approaches that emphasize core stability, functional strength, and innovative training aids to improve performance and safety. The findings suggest that the RS bar and its associated exercise program can be a valuable addition to the training of Paralympic powerlifters, helping to protect athletes’ musculoskeletal health while maximizing their strength potential.
Paralympic powerlifting, training load, musculoskeletal system, stabilizer muscles, biomechanics, sports innovation
SOME PROBLEMATIC ISSUES IN VALIDATING RESEARCH IN SPORTS MEDICINE
Introduction. Sports medicine plays a crucial role in preserving athletes' health and achieving high athletic performance, which necessitates increased requirements for scientific and methodological support of the training process and recovery. However, terminological ambiguity and methodological problems persist in domestic sports medicine, particularly insufficient consideration of the characteristics of the studied cohort, which complicates the interpretation of results and may lead to erroneous conclusions. The aim of the study to identify and analyze terminological and methodological inconsistencies in domestic scientific publications on sports medicine in order to standardize research and improve the comparability of their results. Material and methods. Based on the search and analysis of scientific publications on sports medicine in domestic and foreign peer-reviewed journals, as well as in specialized scientific and sports medical literature from 1966 to 2025, a critical analysis was conducted on problematic issues related to the use of certain specific terms in sports medicine, research on Masters category athletes, and the assessment of morphometric parameters. The search and analysis involved the use of concepts such as «trained» or «untrained», «successful» or «unsuccessful» athletes; the concept of «sprinter»; randomization of research among veteran athletes; and the use of morphometric parameters. Results. Systemic terminological inconsistencies were identified in domestic sports medicine publications. Incorrect use of the term «untrained individuals» for persons who do not engage in sports was established; the appropriateness of applying this term exclusively to athletes in a state of detraining was substantiated, while for control groups the term «individuals who do not engage in sports» is recommended. The dichotomous classification of athletes as «successful» or «unsuccessful» was recognized as methodologically insufficient, as it does not account for the multifactorial nature of athletic performance and requires evaluation of competitive indicators over training periods. The definition of an «elite» athlete is characterized by the absence of internationally standardized criteria, which complicates the comparison of research results. In studies of veteran athletes, the necessity of correct formation of comparison groups taking into account sport, sex, sports qualification, distance, and weight category was emphasized. The absence of a unified definition of «sprinter» was established; comparisons between sprinters from different sports require consideration of competition duration and dominant metabolic systems. Significant limitations of traditional anthropometric indices (Quetelet, Pignet) for assessing physical development of athletes were identified due to their inability to account for sport-specific body composition and high muscle mass. Conclusions. The work emphasizes attention to and indicates directions for resolving certain problematic issues regarding the use of terminology, conceptual framework, and organization of research in sports medicine.
sports medicine, terminology and conceptual framework, research organization, trained athletes, morphometric assessment
THE ROLE OF PHYSICAL ACTIVITY IN PRESERVING VASCULAR FUNCTION AND SUBJECTIVE WELL-BEING IN OLDER ADULTS
Age-related changes in the vascular system are closely linked to endothelial dysfunction, reduced bioavailability of nitric oxide (NO), and a decline in the adaptive capacity of the cardiovascular system. Physical activity is regarded as one of the key modifiable factors capable of slowing vascular aging; however, population-based functional indicators that reflect these processes in older adults remain insufficiently explored. Research objective. This study sought to characterize the age-related profiles of the physical, psychological, and social dimensions of subjective well-being using the BBC scale. A further aim was to explore their association with an overall well-being score, posited as a functional marker pertinent to the maintenance of vascular health in older adults. Materials and methods. A cross-sectional study was conducted involving 136 relatively healthy teachers stratified by age group. Subjective well-being was assessed using the BBC methodology, which distinguishes physical, psychological, and social components. Statistical analysis included descriptive statistics, one-way analysis of variance (ANOVA), the Kruskal-Wallis test, and Spearman correlation analysis. The critical level of statistical significance was set at p = 0.05. Results. In the total sample, mean values were: physical component 22.16±5.49 (10–36), psychological component 41.52±8.12 (22–58), social component 19.20±4.24 (10–28), and integral indicator 83.11±13.41 (52–112). Across age groups, the physical component ranged from 21.82 to 23.60 without progressive decline in older participants. Psychological scores varied between 40.00±8.41 and 42.20±10.06, and social scores between 17.64±4.23 and 19.91±4.13. ANOVA revealed no significant inter-age differences for physical (F=1.12; p=0.35), psychological (F=0.94; p=0.44), social (F=1.03; p=0.39), or integral indicators (F=1.27; p=0.28); nonparametric analysis confirmed these findings (H=3.21-3.44; p>0.05). Spearman analysis demonstrated strong positive correlations between the physical component and the integral score (r=0.62; p<0.001), psychological and integral scores (r=0.74; p<0.001), and social and integral scores (r=0.58; p<0.001), indicating systemic integration of functional domains and preserved adaptive capacity. Conclusions. The findings indicate that the physical component of subjective well-being may be considered a functional indicator associated with the preservation of adaptive capacity and vascular regulatory function in older adults. Indicators of subjective well-being appear to be relevant functional markers of processes related to endothelial function and NO-dependent vascular regulation, even in the absence of clinically significant cardiovascular pathology.
subjective well-being; physical activity; vascular function; endothelial function; nitric oxide; vascular aging; older adults
ЕФЕКТИВНІСТЬ ЗАСТОСУВАННЯ ЗАХОДІВ ФІЗИЧНОЇ ТЕРАПІЇ ДЛЯ ВІДНОВЛЕННЯ ФУНКЦІЇ НИЖНІХ КІНЦІВОК В ОСІБ ІЗ ПЕРИФЕРИЧНИМИ НЕЙРОПАТІЯМИ, СПРИЧИНЕНИМИ МІННО-ВИБУХОВИМИ ТРАВМАМИ
Вступ. Мінно-вибухові поранення нижніх кінцівок, ускладнені периферичними нейропатіями, характеризуються поліструктурністю ушкоджень, тривалим перебігом відновлення та високим ризиком стійких функціональних обмежень. У таких пацієнтів особливого значення набуває поетапна організація фізичної терапії, яка дає змогу узгодити захист реконструйованого нерва, поступову мобілізацію, сенсорну реедукацію та функціональне навантаження. Мета дослідження. Оцінити вплив алгоритму застосування заходів фізичної терапії в індивідуальній реабілітаційній програмі для осіб з периферичними нейропатіями, спричиненими мінно-вибуховими травмами нижніх кінцівок на біль та обмеження функції/активності, пов’язані зі станом стопи. Матеріал і методи. У дослідженні взяли участь 40 пацієнтів із наслідками мінно-вибухових поранень нижніх кінцівок та периферичними нейропатіями, локалізованими нижче колінного суглоба. Пацієнтів розподілили на основну (n=19) та контрольну (n=21) групи. Для оцінювання больового синдрому, функціональних обмежень та рівня активності, пов’язаних зі станом стопи, застосовували Functional Foot Index (FFI) з аналізом підшкал болю, інвалідності, обсягу активності, суми балів та інтегрального показника FFI (%). Оцінювання проводили в динаміці у стандартизованих умовах реабілітаційного відділення. Статистичну обробку результатів здійснювали з використанням методів порівняльного аналізу. Результати. За показниками FFI встановлено стійку перевагу основної групи над контрольною. На проміжному етапі реабілітації в основній групі відзначали нижчий рівень болю (Me=32,0 проти 41,0 бала; p<0,001) та кращий інтегральний показник FFI (%) (56,5% проти 76,5%; p<0,001). На завершальному етапі міжгрупові відмінності зберігалися та посилювалися: біль становив 17,0 проти 26,0 бала, інвалідність – 27,0 проти 46,0 бала (p<0,001), а FFI (%) – 32,9% проти 51,2% (p<0,001) в основній і контрольній групах відповідно. Коефіцієнт покращення також був вищим в основній групі (1,78±0,42 проти 1,47±0,18; t=2,99; p=0,005), що свідчить про вищу ефективність запропонованої програми фізичної терапії. Висновки. Запропонована програма фізичної терапії у пацієнтів із периферичними нейропатіями після мінно-вибухових поранень нижніх кінцівок на підгострому етапі реабілітації забезпечує більш виражене зменшення болю та функціональних обмежень, а також краще відновлення функціонального стану стопи за показниками FFI порівняно зі стандартним підходом.
мінно-вибухова травма, периферична нейропатія, нижня кінцівка, фізична терапія, реабілітація, Functional Foot Index, функціональний стан стопи
ЕФЕКТИВНІСТЬ КОГНІТИВНО-ПОВЕДІНКОВОЇ ТЕРАПІЇ У ПОЄДНАННІ З ФІЗИЧНОЮ АКТИВНІСТЮ ДЛЯ ЗНИЖЕННЯ РІВНЯ ПЕРЕДЗМАГАЛЬНОЇ ТРИВОЖНОСТІ У СПОРТСМЕНІВ
Вступ. Тривожність перед змаганням, яка обтяжує розум, є частим параметричним станом, який може призвести до втрати психікою мотивації та, зрештою, психологічного благополуччя. Апробовані та перевірені психологічні методи підготовки не демонструють повною мірою свою ефективність, що, як наслідок, призводить до використання інтегрованих підходів, зокрема таких, що поєднують когнітивно-поведінкову терапію (КПТ) та певну фізичну активність. Мета. Визначити та дослідити ступінь ефективності когнітивно-поведінкової терапії в поєднанні з фізичною активністю як інструменту для зменшення у спортсменів тривожності перед змаганнями. Матеріали та методи. У дослідженні взяли участь 40 спортсменів віком 18–25 років, розділені на 3 групи: експериментальну (КПТ + спорт), контрольну 1 (лише КПТ) та контрольну 2 (без втручання). Рівень тривожності оцінювався за методом STAI до та після виконання протоколу. Графік тривав 6 тижнів і охоплював час щотижневого сеансу КПТ (60 хв) та фізичних вправ помірної інтенсивності (3 рази на тиждень по 45 хв). Для аналізу даних використовувалися описова статистика та t-критерій Стьюдента. Результати. Отримані результати свідчать про виражений позитивний вплив восьмитижневої комбінованої програми, що поєднувала когнітивно-поведінкову терапію та цілеспрямовану фізичну підготовку, на психоемоційний стан спортсменів експериментальної групи. З використанням методів CSAI-2, STAI та Спілбергера–Ханіна встановлено рівні тривожності та психоемоційного стану спортсменів. За підсумками дослідження зафіксовано статистично значуще зниження рівнів когнітивної та соматичної тривожності на 32,4% та 26,6% відповідно (p < 0,01), що вказує на покращення здатності учасників контролювати тривожні думки та фізіологічні реакції на стрес. Суттєво зменшилися показники ситуативної та особистісної тривожності – на 25,7% і 14,6% відповідно (p < 0,05). Паралельно відзначено зростання у спортсменів впевненості в собі (+16,0%), розвиток вольових якостей (+13,0%) та загальне покращення емоційного стану (+10,2%). У контрольній групі статистично значущих змін не виявлено. Результати однофакторного дисперсійного аналізу ANOVA підтвердили достовірність міжгрупових відмінностей (p < 0,05), що свідчить про ефективність запропонованої програми психологічного супроводу. Висновки. Поєднання когнітивно-поведінкової терапії та фізичних вправ є ефективним способом зниження рівня тривожності у спортсменів, які відчувають передзмагальну нервозність, причому ефект виходить за рамки використання лише КПТ. Отримані результати можна застосовувати у спортивній психології не лише для планування програми психологічної підтримки, але й для покращення психологічної готовності спортсмена.
когнітивно-поведінкова терапія, стресостійкість, психічна стійкість, спортивна психологія, когнітивна реструктуризація, передзмагальна тривожність
ІНСТИТУЦІЙНА МОДЕЛЬ ДЕРЖАВНОГО РЕГУЛЮВАННЯ ЦИФРОВОЇ ТРАНСФОРМАЦІЇ РЕАБІЛІТАЦІЙНОЇ ГАЛУЗІ: МЕХАНІЗМИ ТА РЕГУЛЯТОРНА АРХІТЕКТУРА
Метою статті є теоретичне обґрунтування та розроблення концептуально-інституційної моделі державного регулювання цифрової трансформації реабілітаційної галузі, що інтегрує нормативно-правові, фінансові та цифрово-інфраструктурні механізми у межах єдиної регуляторної архітектури. Методологічну основу дослідження становлять інституційний, системний і структурно-функціональний підходи. У дослідженні використано методи аналізу нормативно-правових актів у сфері реабілітації та цифровізації охорони здоров’я, порівняльного аналізу міжнародних регуляторних підходів у сфері цифрового здоров’я, а також метод концептуального моделювання для формування інституційної моделі державного регулювання. У результаті дослідження виявлено інституційну фрагментацію державного регулювання цифрової трансформації реабілітаційної галузі, що проявляється у розмежованому функціонуванні нормативно-правового, фінансового та цифрово-інфраструктурного контурів управління. Встановлено, що відсутність узгодженого механізму інтеграції між цими складовими знижує ефективність впровадження цифрових реабілітаційних сервісів, ускладнює координацію між рівнями управління та обмежує можливості використання аналітичних даних у процесі прийняття управлінських рішень. Розроблено концептуально-інституційну трирівневу модель державного регулювання цифрової трансформації реабілітаційної галузі, що структурує систему суб’єктів управління на стратегічному, координаційно-інфраструктурному та операційному рівнях і формує інтегрований управлінський цикл взаємодії нормативних рішень, цифрової інфраструктури та фінансових механізмів. Модель передбачає синхронізацію правового регулювання, цифрових платформ і механізмів фінансування на основі використання даних, а також упровадження механізму адаптивного регуляторного коригування, що забезпечує узгодження регуляторних рішень із результатами функціонування цифрової інфраструктури реабілітаційної галузі. У висновках обґрунтовано, що впровадження запропонованої інституційної моделі дозволяє забезпечити перехід від фрагментарного державного регулювання до інтегрованої цифрової інституційної системи управління реабілітаційною галуззю, підвищити прозорість використання фінансових ресурсів, покращити координацію між суб’єктами управління та створити передумови для розвитку телереабілітаційних і аналітичних цифрових сервісів у системі охорони здоров’я.
державне регулювання, цифрова трансформація, реабілітаційна галузь, інституційна модель, регуляторна архітектура, телереабілітація, публічне управління, цифровізація охорони здоров’я
ПОТРЕБИ СТОМАТОЛОГІЧНОЇ РЕАБІЛІТАЦІЇ У ПАЦІЄНТІВ З ОБТЯЖЕНИМ ОНКОЛОГІЧНИМ АНАМНЕЗОМ: СТАН ТКАНИН ПАРОДОНТА ТА ЙОГО ЗНАЧЕННЯ ДЛЯ ФУНКЦІОНАЛЬНОГО ВІДНОВЛЕННЯ
Зростання виживаності після сучасного протипухлинного лікування зумовлює потребу в тривалій медичній і стоматологічній реабілітації. Ураження тканин пародонта у пацієнтів з онкологічним анамнезом можуть мати більш агресивний перебіг і обмежувати можливості функціонального відновлення зубощелепної системи. Мета. Оцінити пародонтальний статус та потребу в пародонтологічному лікуванні у пацієнтів з обтяженим онкологічним анамнезом (з урахуванням променевої терапії) для обґрунтування підходів до стоматологічної реабілітації. Матеріали і методи. Проведено клінічне скринінгове обстеження 200 осіб віком ≥30 років: 110 пацієнтів з онкологічним анамнезом (ОГ-1 – 60 після променевої терапії; ОГ-2 – 50 без променевої терапії) та 90 осіб контрольної групи без онкологічного анамнезу. До подальшого аналізу включали пацієнтів із клінічно підтвердженою патологією пародонта. Стан пародонта оцінювали за індексами PSR (потреба в лікуванні), PI (рівень гігієни) та PMA (вираженість запалення ясен). Результати. Встановлено статистично значущі міжгрупові відмінності за всіма досліджуваними індексами (p<0,05). Найбільш виражені патологічні зміни спостерігалися у пацієнтів після променевої терапії. Значення PSR становило: ОГ-1 – 3,22±0,41; ОГ-2 – 2,84±0,52; КГ – 2,13±0,42, що свідчить про значно вищу потребу в комплексному спеціалізованому пародонтологічному лікуванні в онкогрупах, особливо після радіотерапії. Індекс зубного нальоту PI також був максимальним у ОГ-1 – 2,16±0,32 бала, дещо нижчим у ОГ-2 – 1,82±0,34 бала та мінімальним у контрольній групі – 1,24±0,25 бала, що відображає істотне погіршення індивідуальної гігієни порожнини рота у пацієнтів з онкологічним анамнезом. За індексом PMA інтенсивність запалення ясен досягала 46,55±6,81% в ОГ-1, 38,42±5,91% в ОГ-2 та 24,14±4,61% у КГ (p<0,05), що підтверджує високу запальну реактивність пародонта після променевої терапії та ризик прогресування деструктивних змін. Отримані дані свідчать про значне зниження реабілітаційного потенціалу пародонта у пацієнтів з онкологічним анамнезом, особливо після RT. Висновки. Онкологічний анамнез і променева терапія суттєво погіршують пародонтальний статус, підвищують потребу в лікуванні та знижують рівень гігієни порожнини рота. Використання індексів PSR, PI та PMA є доцільним для стратифікації ризиків і планування стоматологічної реабілітації, включаючи протезування та дентальну імплантацію, у цієї категорії пацієнтів.
онкологічний анамнез; променева терапія; пародонт; пародонтальні індекси; потреба в лікуванні; стоматологічна реабілітація; імплантація, якість життя
СТРАТЕГІЧНІ ЗАКУПІВЛІ НСЗУ ЯК ДРАЙВЕР ТРАНСФОРМАЦІЇ ЛЮДСЬКОГО КАПІТАЛУ СИСТЕМИ РЕАБІЛІТАЦІЇ В УМОВАХ ВОЄННОГО СТАНУ
Вступ. В умовах воєнного стану реабілітаційна система України стикається з подвійним викликом: стрімким зростанням попиту на послуги відновлення та критичним дефіцитом кваліфікованих кадрів. Мета дослідження – вивчення механізму стратегічних закупівель НСЗУ, шляхом контрактування пакетів реабілітаційної допомоги, як ключового драйвера збереження і розвитку людського капіталу системи в умовах воєнного стану. Матеріали та методи дослідження. Емпіричну базу склали агреговані дані електронної системи охорони здоров’я (ЕСОЗ) та аналітичні дашборди НСЗУ за 2023–2025 роки щодо пакету № 53 «Реабілітаційна допомога в стаціонарних умовах». Застосовано методи системного підходу, фінансового моніторингу та компаративного аналізу на трьох рівнях: національному (загальні тренди), регіональному (Рівненська область як тиловий хаб) та інституційному (заклад-лідер, що працює з випадками найвищої складності SR1). Результати дослідження. У роботі дослідження людського капіталу реабілітаційної системи побудовано на перетині трьох дискурсів: теорії стійкості людських ресурсів у конфліктних зонах, контрактуванні як інструменту збереження і розвитку людського капіталу та емпіричних досліджень професійного вигорання мультидисциплінарних команд. Встановлено, що саме контракти НСЗУ за пакетом №53 базуються на вимогах формування мультидисциплінарних реабілітаційна команда (МДРК) і стандартів, які модернізують кадрову структура українських реабілітаційних закладів, що обумовило прояв феномену «кадрового перегріву» та високу конкуренцію за фахівців. Ідентифіковано критичні проблеми кадрової кризи в галузі: структурний дефіцит вузьких спеціалістів, гендерний дизбаланс і фактор мобілізації, «канібалізацію» кадрів і регіональної диференціації, професійне вигорання та інтенсивність праці. Здійснено аналіз динаміки фінансування реабілітаційної допомоги в Україні та Рівненській області. Виявлено специфічну структуру реабілітаційних послуг у регіоні, які визначають кадрові стратегії. Проаналізовано діяльність КП «Рівненський обласний клінічний госпіталь», який обрав стратегію глибокої спеціалізації, перетворившись із багатопрофільної лікарні на потужний реабілітаційний хаб і поетапну еволюцію його менеджменту. Виокремлено ключові тренди у збереженні і розвитку людського капіталу: нарощування «клінічного ядра», реактивне посилення середньої ланки, управлінську гнучкість. Доведено, що закупівлі НСЗУ шляхом контрактування медичних пакетів запустило процес внутрішньої міграції кадрів від менш спроможних лікарень до фінансово успішних центрів. Встановлено, що за період 2023-2025 рр. система охорони здоров'я області втратила 412,85 штатних одиниць (-2,26%), що пов'язано з міграцією, мобілізацією та оптимізацією мережі. В той же час зростання штату закладу-лідера склало +13,6%. Виявлені диспропорції у фінансуванні та кадровій динаміці відповідають логіці ефекту Матвія (Matthew effect), який у дослідженнях систем охорони здоров’я описує механізм кумулятивної переваги: заклади, що мають початкову фінансову та організаційну спроможність, здатні акумулювати непропорційно більший обсяг ресурсів у подальшому. У даному випадку це проявляється через концентрацію фінансування за складними випадками (SR1) та подальше перетікання кадрового потенціалу до фінансово успішних реабілітаційних хабів. Проілюстровано на приклад закладу-лідера, що механізм контрактування НСЗУ діє як інвестиційний мультиплікатор. Заклад-лідер, отримуючи фінансування за складні випадки, забезпечив зростання зарплати лікарів на 43,1 % та середнього персоналу на 25,2 %, тоді як на регіональному рівні зарплати медичних сестер знизилися на 1,9 %. Високі тарифи за складність (SR1) не просто покривають витрати, а створюють ресурс для розвитку людського капіталу – наймання дефіцитних фахівців, що дозволяє госпіталю розривати замкнене коло «немає кадрів – немає контракту» і виходити на траєкторію стійкого зростання, тоді як пасивні гравці ринку втрачають позиції. Висновки. Механізми стратегічних закупівель НСЗУ трансформували принцип фінансування з «гроші йдуть за пацієнтом» на «гроші йдуть за командою». Високі вимоги до інтенсивності терапії (3 години/добу) та наявності вузьких спеціалістів створюють центри досконалості, але формують ризики кадрового дисбалансу для периферійних громад. Для вирівнювання ситуації рекомендовано введення «освітнього коефіцієнта» для хабів, що готують фахівців, та впровадження програм профілактики професійного вигорання.
стратегічні закупівлі, реабілітаційна система, людський капітал, НСЗУ, мультидисциплінарна команда, воєнний стан, оплата праці
EFFECTIVENESS OF VR THERAPY USING THE VRNOW SIMULATOR FOR PHANTOM LIMB PAIN FOLLOWING LOWER LIMB AMPUTATION
Under conditions of martial law in Ukraine, a marked increase in the incidence of traumatic amputations has been observed, which highlights the urgent need for effective rehabilitation strategies. Military amputees, despite their high motivation to return to an active and meaningful life, frequently experience pronounced pain syndromes, including residual limb pain and phantom limb pain. The intensity and chronicity of pain may substantially limit physical activity, hinder prosthetic training, and adversely affect psycho-emotional well-being. In this context, effective pain management constitutes a key prerequisite for successful rehabilitation, as pain reduction provides the foundation for functional recovery and reintegration into an active lifestyle. Mirror therapy demonstrates limited clinical effectiveness and is associated with a number of anatomical and motivational barriers. Virtual reality is therefore considered an alternative approach to sensorimotor reintegration, offering enhanced feedback and improved patient compliance. Accordingly, investigation of the effectiveness of VR therapy represents a timely and well-justified direction in contemporary rehabilitation science. The objective of the study is to demonstrate the effectiveness of VR therapy using the VRNOW simulator in the management of phantom limb pain in patients following lower limb amputation. Materials and Methods. The study was conducted at the Medical Centre “Path to Health” LLC during 2024–2025 and consisted of two 14-day treatment courses. A total of 36 patients after lower limb amputation participated in the study during the third (pre-prosthetic rehabilitation) and fourth (prosthetic rehabilitation) stages of the rehabilitation process. The mean age of the male participants was 41,2±8 years; all patients were military personnel. Transtibial amputations accounted for 63,9% (n=23) of cases, while transfemoral amputations accounted for 36,1% (n=13). Phantom pain dynamics and quality of life were assessed using the Phantom and Stump Pain Questionnaire (PSPQ), the SF-36 Health Survey, and a pain diary. VR therapy using the VRNOW simulator was administered twice daily, with session durations of 20-30 minutes during Stage III and 35-45 minutes during Stage IV, based on an individualised selection of virtual tasks. Results. VR therapy resulted in clinically significant improvements across multiple pain parameters. According to the PSPQ (NRS index), the number of patients with moderate residual limb pain decreased from 22 to 6, while 33,3% of patients (n=12) reported complete pain relief (mean score 1,83±0,28; p≤0,001). A substantial reduction was also observed in the number of patients with persistent phantom limb pain (from 30 to 8), with complete pain resolution reported in 44,4% of cases (n=16; mean score 1,44±0,28; p≤0,001). In addition, a marked decrease in persistent phantom sensations was noted, along with the disappearance of intrusive symptoms. Statistically significant improvements were recorded in most SF-36 domains, with the greatest increase observed in the bodily pain scale (BP +28,4 points; p≤0,001), confirming a pronounced analgesic effect. The increase in the Global Health Index (GHI +12,0 points; p≤0,01) reflects a clinically meaningful transition to a higher level of functioning. Conclusions. The use of VR therapy with the VRNOW simulator in patients after lower limb amputation contributes to the reduction of residual limb pain, phantom limb pain, and phantom sensations through staged sensorimotor stimulation and restoration of neural connections. During Stage III (pre-prosthetic rehabilitation), the application of the Virtual Limb mode, isometric exercises, and virtual interaction with objects facilitates the formation of controlled visuomotor feedback, resulting in reduced pain intensity, attenuation of phantom sensations, and normalisation of perception of the missing limb. During Stage IV (prosthetic rehabilitation), the therapeutic focus shifts towards the restoration of proprioception, gait symmetry, and dynamic balance, which collectively enhance functional capacity and improve quality of life in patients after lower limb amputation.
lower limb amputation; pain management; rehabilitation intervention; functional training; virtual reality; military personnel
RECREATION AND REHABILITATION SERVICES: CONTEMPORARY MARKETING APPROACHES TO VALUE CREATION AND WELL-BEING
In the context of increasing social pressures, demographic changes, and growing attention to quality of life, recreation and rehabilitation services are gaining importance as essential components of population well-being systems. However, existing research often addresses marketing in this field in a fragmented manner, focusing primarily on promotion tools rather than on marketing as an integrative value-creation mechanism. The purpose of this article is to provide a theoretical and analytical justification of contemporary marketing approaches to recreation and rehabilitation services and to develop an original conceptual marketing model oriented toward value creation and multidimensional consumer well-being. The research material includes recent academic publications on services marketing, recreation, rehabilitation, and well-being, as well as analytical reports of international organizations. The study employs methods of systematization, comparative analysis, theoretical generalization, and conceptual modeling, drawing on service-dominant logic and transformative service research frameworks. The research results demonstrate that effective development of recreation and rehabilitation services requires a shift from transactional and instrument-based marketing models toward integrated approaches focused on long-term relationships and value co-creation. The findings indicate that combining relationship marketing, experience-oriented marketing, and well-being-oriented concepts enables sustainable outcomes in physical, psychological, and social dimensions of well-being. An original conceptual model of marketing for recreation and rehabilitation services is proposed, illustrating the causal links between marketing determinants, the value creation process, and long-term well-being outcomes. Conclusions. The study substantiates that marketing in the recreation and rehabilitation sector should be regarded as a strategic mechanism for integrating economic efficiency with social development goals. The proposed model provides a methodological basis for designing effective marketing strategies and adapting international best practices to national contexts, particularly in relation to the development of well-being-oriented service systems.
recreation services, rehabilitation services, services marketing, well-being, value creation, consumer experience
THE "QUALITOUCH ACTIVITY INDEX" AS A PRACTICAL CLINICAL ASSESSMENT TOOL TO MONITOR PHYSIO- AND TRAINING THERAPY: A COMPARISON WITH "PROMIS GLOBAL HEALTH 10" IN MUSCULOSKELETAL CONDITIONS
Background. From the patient's perspective, satisfaction with treatment and the achievement of therapeutic goals are key factors in assessing the quality of care. Although there are various instruments that measure these aspects separately, there is no instrument that combines everything in one. That is why the “QUALITOUCH Activity Index” was developed. In addition to these criteria, the "QUALITOUCH Activity Index" records the extent to which pain or discomfort limits individuals in their everyday activities and lives. Objectives: The aim of this study was to compare the results from the "QUALITOUCH Activity Index" with those from the "Patient-Reported Outcomes Measurement Information System Global Health 10" ("PROMIS GH") in terms of limitations in everyday life and daily activities, as well as quality of life and limitations in quality of life in patients with musculoskeletal disorders in the German-speaking part of Switzerland. Method: Anonymized data sets from a total of 57 participants were retrospectively evaluated. The "QUALITOUCH Activity Index" was digitally recorded before the first therapy session as part of the treatment-related data collection. The "PROMIS GH" data was collected digitally within the next 24 hours. Data analysis was performed using Spearman's rank correlation coefficients (rho), Cohen's kappa parallel reliability (convergent validity) and Cronbach's alpha (internal consistency). Results: Anonymized data from 57 volunteer patients (42 females, 15 males; mean age 51.7±12.8 years) recruited in Switzerland and presenting with a wide range of musculoskeletal disorders were available for analysis. The highest Spearman rank-order correlation coefficient (rho = 0.92; p < 0.05) was observed between the item scores “health status” (“QUALITOUCH Activity Index”) and “health status” (“PROMIS GH”). Strong correlations (rho ≥ 0.50) were identified in eight additional item-score comparisons, all statistically significant, including “health status” (“QUALITOUCH Activity Index”) and “quality of life” (“PROMIS GH”) (rho = 0.78, p < 0.001), as well as “maximum pain” (“QUALITOUCH Activity Index”) and “average pain” (“PROMIS GH”) (rho = 0.73, p < 0.001). Parallel reliability demonstrated excellent agreement between the “health status” item (“QUALITOUCH Activity Index”) and the corresponding item (“PROMIS GH”) (κ = 0.94). Three values in the matrix showed squared kappa coefficients above 0.75, while kappa values between 0.40 and 0.75 were observed in six comparisons. Internal consistency of the “QUALITOUCH Activity Index” was acceptable (Cronbach’s alpha = 0.73) across seven item scores. Conclusion: The partial validation of the "QUALITOUCH Activity Index" against the established "PROMIS GH" suggest that the "QUALITOUCH Activity Index" has the potential to be used as an easy-to-apply instrument in physiotherapeutic practice for patient assessment in everyday life, leisure and work activities.
QUALITOUCH Activity index Patient Reported Outcome Measures, Quality Management, Health care outcomes, Musculoskeletal disorders, Physical Therapy
ASSESSMENT OF FUNCTIONAL MUSCLE STRENGTH PARAMETERS IN WOUNDED MILITARY PERSONNEL WITH SARCOPENIA AND SEQUELAE OF TRANSTIBIAL AMPUTATION FOLLOWING PHYSICAL THERAPY
Purpose. To determine the effectiveness of the developed comprehensive physical therapy program based on functional strength parameters in wounded servicemen with sarcopenia and consequences of transtibial amputation of the lower limb. Material and methods. The study involved 95 male servicemen. The control group included 36 apparently healthy men aged 28.4 ± 2.7 years. The study group consisted of 59 wounded servicemen aged 30.5 ± 3.0 years with transtibial amputation and sarcopenia who were randomly divided into two subgroups. Study group 1 (SG1, n=30) underwent a standard 12-week physical therapy program aimed at stump preparation for prosthetic fitting and training in the use of a temporary prosthesis. Study group 2 (SG2, n=29) followed a developed comprehensive 12-week physical therapy program that additionally included interventions targeting sarcopenia. Patient status was assessed at baseline, after 4 weeks, and after 12 weeks. Handgrip strength, deadlift strength, and isometric strength of major muscle groups of the upper and lower limbs were evaluated. Results. At baseline, wounded servicemen with transtibial amputation and sarcopenia demonstrated a pronounced reduction in strength parameters compared with the control group. The strength deficit had a generalized pattern and involved both upper and lower limbs, although it was most pronounced in the muscles of the injured lower limb (during movements in the hip and knee). During physical therapy, both study groups demonstrated positive dynamics in most strength indicators, reflecting improvement in the functional state of the muscular system. However, in the group that followed the comprehensive physical therapy program, improvements occurred earlier and were more pronounced. Already at the intermediate stage, this group more frequently demonstrated statistically significant increases in the strength of individual muscle groups, particularly in the injured lower limb. After completion of the 12-week intervention, both groups showed significant improvement in most strength parameters compared with baseline values. Nevertheless, the increase was greater in SG2 for both local muscle strength indicators of the upper and lower limbs and integral strength parameters. The most notable intergroup advantages of the comprehensive program were observed in the strength of muscles of the injured lower limb, as well as in certain indicators of handgrip and deadlift strength. These findings indicate that the inclusion of sarcopenia-targeted interventions enhances the effectiveness of physical therapy and promotes better recovery of muscle strength. Conclusions. Wounded servicemen with sarcopenia and transtibial amputation demonstrate a systemic deficit in muscle strength of both the upper and lower limbs. The developed comprehensive physical therapy program proved to be more effective than the standard rehabilitation approach, providing faster and more pronounced recovery of both local and integral strength parameters. These findings support the inclusion of sarcopenia-targeted interventions in rehabilitation programs for this category of patients.
physical therapy, rehabilitation, amputation, sarcopenia, gait disorders, lower limb injury, combat-related trauma, wounded servicemen
CLINICAL APPLICATION OF THE MODJAW DIGITAL SYSTEM IN FUNCTIONAL DENTAL REHABILITATION
The aim of this narrative review was to analyze current evidence on the clinical application of the MODJAW digital jaw-tracking system and related dynamic technologies, with a focus on their diagnostic value, accuracy, limitations, and perspectives for integration into contemporary dental practice. Materials and Methods. A narrative review of the literature published between 2013 and 2025 was conducted using PubMed, MDPI, DOAJ, Ovid, and Google Scholar databases. The search strategy included the following keywords: MODJAW, jaw tracking system dentistry, mandibular kinematics, digital occlusion movement tracker, virtual articulator movement, and 4D dentistry. Eligible publications included clinical studies, in vitro accuracy assessments, comparative analyses with conventional articulators, and review articles addressing dynamic jaw tracking and virtual articulation systems. Results. The analysis demonstrated that the implementation of dynamic jaw-tracking systems represents a paradigm shift from static occlusal analysis toward functional evaluation of mandibular kinematics. The MODJAW system showed high precision and repeatability in recording mandibular movements, with accuracy comparable to industrial-grade three-dimensional scanning systems when standardized calibration protocols were applied. Multiple studies confirmed reliable hinge-axis identification and reproducible condylar pathway registration, independent of bite registration materials. Clinically, dynamic jaw tracking enabled improved assessment of excursive movements, condylar guidance, and occlusal contact distribution during functional activities such as mastication. Compared with conventional mechanical and static virtual articulators, MODJAW provided superior visualization of complex mandibular trajectories and facilitated early identification of functional disturbances, including eccentric bruxism and temporomandibular joint dysfunction. In orthodontics, measurable differences in mandibular kinematics across skeletal classes supported individualized treatment planning. In prosthodontics, enhanced accuracy of virtual articulation was associated with a reduced risk of occlusal discrepancies and improved communication with CAD/CAM workflows through direct data export. Conclusions. The MODJAW system represents a promising tool for digital functional dental rehabilitation, offering objective real-time assessment of mandibular kinematics beyond static articulation. Current evidence suggests that dynamic digital articulators enhance diagnostic accuracy and support personalized treatment planning. However, successful clinical implementation requires further standardization, validation, and clinician training to ensure consistent and reliable use in daily practice.
digital articulator, mandibular kinematics, functional occlusion, jaw tracking, temporomandibular joint, bruxism
PREPARATION OF REHABILITATION STUDENTS FOR THE VOCATIONAL ENGLISH LANGUAGE PROFICIENCY TEST USING THE CLIL METHODOLOGY
Purpose – to study the influence of CLIL (Content and Language Integrated Learning) on the preparation of rehabilitation students for the KROK 1 examination. Material. The article considers the application of the CLIL methodology in the process of preparing students of the specialty I7 «Therapy and Rehabilitation» for the Unified State Qualification Exam (USQE), the test component of which is: the integrated test exam Krok 1. The theoretical foundations of subject-language integrated learning are determined and its potential in the formation of foreign language communicative competence of future specialists is analyzed. Results. The authors emphasize the combination of language and professional components of the educational process, which contributes to the development of critical thinking, cognitive skills and an increase in the level of readiness for testing. Particular attention is paid to the role of Latin language as a basic element of medical terminology and an important tool for interlingual integration. The possibilities of implementing binary classes that combine teaching English, Latin and specialized disciplines are considered, which ensures the integrity of the educational process and forms professional and cultural competence in students. It is shown that the use of CLIL in preparation for the Krok 1 increases motivation for learning, promotes mastery of international terminology, expands access to world sources of information and forms the ability to work in a multicultural environment. Practical examples of implementing the methodology are described: creating terminological dictionaries, working with clinical cases in English and testing and using multimedia resources. The experience of academic mobility of students is summarized, which confirms the effectiveness of the subject-language integrated approach in medical education. Conclusions. CLIL integration in language preparation for the Krok 1 exam contributes not only to the qualitative acquisition of knowledge, but also to the formation of professional mobility and competitiveness of future rehabilitation specialists in the international educational space.
CLIL, KROK 1, English, Latin, integrated learning, competence, binary classes, medical education
ФІЗИЧНА АКТИВНІСТЬ У РІЗНИХ ДОМЕНАХ У ЖІНОК ДРУГОГО ПЕРІОДУ ЗРІЛОГО ВІКУ: ПОРІВНЯЛЬНИЙ АНАЛІЗ ЗА РЕЗУЛЬТАТАМИ IPAQ
Вступ. Дані міжнародних досліджень, що використовували IPAQ для оцінки фізичної активності (ФА), демонструють значну варіабельність показників загальної активності серед жінок другого періоду зрілого віку. Більшість досліджень свідчить про зниження загального рівня ФА після 40 років. Значна частка жінок (зазвичай 20–40 %) належать до категорії «низький» рівень ФА за IPAQ, не досягаючи мінімальних 600 MET-хв/тиждень. Це пояснюється як біологічними факторами (менопауза), так і соціальними змінами (зміна ролей та обов’язків). Симптоми менопаузи, як-от втома, порушення сну, припливи, а також болі в суглобах, виступають прямими фізичними перешкодами для початку активності, змушуючи жінок обирати низькоінтенсивні форми ФА для зменшення дискомфорту.Мета дослідження – оцінити доменну фізичну активність жінок 36–45 років у сферах «робота / навчання» та «переміщення».Методи дослідження: теоретичний аналіз і узагальнення літературних джерел; соціологічні, методи математичної статистики.Результати. Встановлено, що загальні тижневі енерговитрати на роботі або під час навчання становили 7042,5 MET×хв/тиж у жінок із нормальною поставою, 2947,5 MET×хв/тиж – у групі з круглою спиною і 2539,5 MET×хв/тиж – у групі зі сколіотичною поставою. Таким чином, енерговитрати жінок із нормальною поставою були найвищими, у групі з круглою спиною – на 58 % менші, а у групі зі сколіотичною – на 64 % менші. Перевірка статистичних відмінностей між трьома групами не виявила достовірної різниці (p > 0,05). Проте аналіз медіан і квартилів розподілу підкреслив виразні тенденції: група з нормальною поставою мала стабільно вищі значення ФА й енерговитрат.Навпаки, у разі порушень постави, як-от кругла спина або сколіотична постава, може обмежуватися амплітуда рухів, що призводить до швидшої втоми та потреби в компенсаторних зусиллях. Більшість респонденток здійснювали регулярні поїздки автотранспортом 4 дні на тиждень, тривалістю близько 45 хвилин, хоча для деяких учасниць поїздки були коротшими, а для інших займали кілька годин. Пішохідна активність була систематичною: більшість жінок ходили 5–7 днів на тиждень по 45 хвилин, що входило в щоденну рутину; для деяких це були допоміжні переміщення, для інших – суттєва складова ФА. Відсутність велосипедного компонента спрощує інтерпретацію, оскільки внесок MET для домену «переміщення» фактично відповідає ходьбі. Середні енерговитрати на ходьбу становили 1039,5 MET×хв/тиждень, що практично дорівнює загальним витратам у домені переміщення (1157,7 MET×хв/тиждень). Отже, повсякденна мобільність забезпечує адекватні енергетичні витрати.Висновки. IPAQ – корисний і практично незамінний інструмент для швидких популяційних досліджень і для виявлення трендів у рівнях фізичної активності. Проте її обмеження у валідності проти об’єктивних методів потребують, де це можливо, комбінованого підходу й уважної інтерпретації результатів у контексті воєнних / соціально-економічних обмежень, з якими стикаються жінки другого періоду зрілого віку в Україні.
міжнародний опитувальник фізичної активності, домени, постава, порушення, жінки 36–45 років, оздоровчий фітнес
ТЕХНОЛОГІЯ ПІДГОТОВКИ ВОЛОНТЕРІВ ДО РОБОТИ ЗІ СПОРТСМЕНАМИ З ІНВАЛІДНІСТЮ
Мета. Дослідження спрямоване на розроблення та наукове обґрунтування технології підготовки волонтерів до роботи зі спортсменами з інвалідністю, що відповідає зростаючому попиту на кваліфіковану підтримку в адаптивному спорті та відображає сучасні міжнародні тенденції у сфері волонтерського менеджменту й інклюзивної освіти.Матеріали та методи. Застосовано змішаний підхід, який поєднував теоретичний аналіз, синтез і узагальнення із соціологічним опитуванням і методами математичної статистики. Емпіричну базу становили 82 респонденти – 34 учасники курсу «Пізнай світ волонтерства в русі Спеціальних Олімпіад» і 48 здобувачів освіти третього курсу Національного університету фізичного виховання і спорту України. Кількісні та якісні дані проаналізовано для визначення соціально-гуманістичного ефекту й основних організаційних і методичних умов підготовки волонтерів. Результати. Під час дослідження розроблено комплексну триетапну технологію (підготовчий, реалізаційний та оціночний етапи) підготовки волонтерів для роботи в адаптивному спорті. Модель інтегрує сучасні мотиваційні, організаційні та педагогічні компоненти волонтерства, узгоджуючи їх із принципами інклюзії та соціальної відповідальності. Кореляційний аналіз виявив тісний взаємозв’язок між визначеними умовами – співпрацею з організаціями, що залучають волонтерів, наявністю кваліфікованих фахівців, механізмами оцінювання та структурованим методичним забезпеченням, що підтверджує їх системний вплив на ефективність підготовки.Апробація запропонованої технології в освітньому процесі довела її результативність у підвищенні професійної компетентності, емпатії, комунікативних навичок і стійкої мотивації до волонтерської діяльності. Соціально-гуманістичний ефект проявився у зростанні обізнаності щодо цінностей інклюзії та посиленні прагнення підтримувати осіб з інвалідністю засобами спорту.Отримані результати можуть бути використані для вдосконалення освітніх програм, підвищення кваліфікації фахівців і розроблення політик, спрямованих на розвиток інклюзивного волонтерства у сфері освіти та спорту.Висновки. Розроблена технологія є ефективною моделлю розвитку волонтерських програм в адаптивному спорті. Вона сприяє підвищенню якості підготовки фахівців, активізації міжінституційної співпраці та поширенню інноваційних форм волонтерської діяльності. Запропонована модель може бути використана закладами вищої освіти, спортивними федераціями та громадськими організаціями для зміцнення інклюзивних спортивних систем і формування гуманістичних цінностей у суспільстві.
волонтерство, адаптивний спорт, технологія підготовки, організаційні умови, методичне забезпечення, інклюзивна освіта, соціально-гуманістичний розвиток
ВПЛИВ КОРЕКЦІЙНО-ПРОФІЛАКТИЧНИХ ЗАХОДІВ НА ФІЗИЧНУ ПІДГОТОВЛЕНІСТЬ ЖІНОК ПЕРШОГО ПЕРІОДУ ЗРІЛОГО ВІКУ З РІЗНИМИ ТИПАМИ ПОСТАВИ ТА РІВНЕМ СТАНУ БІОГЕОМЕТРИЧНОГО ПРОФІЛЮ
Вступ. Концепція оздоровчої рухової активності розглядає здоров’я як полідетермінований стан, обумовлений свідомим дотриманням превентивних стратегій. Фізична активність є ключовим детермінантом, що забезпечує модуляцію фізіологічних систем, підвищуючи стійкість організму до зовнішніх і внутрішніх стресорів. Мета дослідження – визначити особливості фізичної підготовленості жінок першого періоду зрілого віку з різними типами та рівнем стану біогеометричного профілю постави після впровадження корекційно-профілактичних заходів.Методи дослідження: теоретичний аналіз і узагальнення літературних джерел; фотозйомка й аналіз постави, педагогічний експеримент, методи математичної статистики. Результати. Функціональний скринінг рухів є ефективним методом оцінки фізичної підготовленості та стану моторики, що широко застосовується для біомеханічного моніторингу різних верств населення. Його використання значно спрощує процес контролю стану моторики учасників корекційно-профілактичних заходів, оскільки він забезпечує прості розрахунки, об’єктивну бальну оцінку й інформативні висновки. Розробка корекційно-профілактичних заходів для жінок першого періоду зрілого віку з різними порушеннями біомеханіки опорно-рухового апарату базувалася на авторській концепції, що враховувала глобальні, соціально-педагогічні, особистісні та біологічні передумови. У дослідженні взяли участь 36 жінок віком 25–34 років. Експериментальні дані підтвердили позитивний вплив цих заходів на гнучкість у жінок 30–34 років із круглою спиною. Зміни в оцінках значно перевищили встановлену мету, що свідчить про високу ефективність корекційно-профілактичних заходів у цьому аспекті. Однак ціль щодо покращення силових показників не була досягнута, оскільки у відповідних тестах не зафіксовано статистично значущих змін. Це вказує на потребу в подальшій адаптації корекційних заходів для більш ефективного розвитку м’язової сили.Висновки. Підсумовуючи результати експерименту, спрямованого на апробацію корекційно-профілактичних заходів щодо впливу на фізичну підготовленість жінок із різними типами постави та рівнем стану біогеометричного профілю, було зафіксовано зростання середніх оцінок за тестами фізичної підготовленості, причому значна частина учасниць досягла або перевищила встановлені цілі. Ці відомості є доказом того, що запропонована авторська концепція та її практична реалізація ефективно вплинули на покращення біомеханіки просторової організації тіла жінок.
жінки, зрілий вік, фізична підготовленість, функціональна оцінка рухів, опорнорухової апарат, порушення постави, оздоровчий фітнес
СУЧАСНІ ПІДХОДИ ДО ОЦІНЮВАННЯ ТЕХНІКО-ТАКТИЧНОЇ МАЙСТЕРНОСТІ СПОРТСМЕНІВ У ЗМІШАНИХ ЄДИНОБОРСТВАХ
Вступ. У цей час у наукових публікаціях, присвячених різним аспектам підготовленості спортсменів, усе більше уваги приділяється пошуку нових шляхів підвищення ефективності техніко-тактичної майстерності спортсменів і створення передумов для оптимізації процесу спортивної підготовки й участі у змаганнях. Мета дослідження – визначити найбільш важливі характеристики, які відображають певний аспект техніко-тактичної майстерності спортсменів у змішаних єдиноборствах. Методи дослідження: теоретичний аналіз і узагальнення літературних джерел; анкетування, педагогічне спостереження, кваліметрія, методи математичної статистики.Результати. Під час проведення цього дослідження завдяки експертам вдалося виокремити найбільш важливі фактори, які є важливими для визначення головних компонент, які б відображали найбільш суттєві аспекти техніко-тактичної майстерності бійців змішаних єдиноборств.Під час роботи було визначено 25 вихідних показників, що відображали найбільш суттєві аспекти техніко-тактичної майстерності спортсменів. Застосування методу головних компонент дало можливість зменшити кількість досліджуваних показників та виділити найбільш інформанті фактори, що впливають на техніко-тактичну майстерність. На основі цих компонентів, враховуючи їх змістовне значення та зв’язок із вихідними показниками, ми запропонували критерії оцінювання техніко-тактичної майстерності спортсменів.Проведене дослідження дало змогу зрозуміти, що саме відображають ці узагальнені критерії – характеристики, які відображають певний аспект техніко-тактичної майстерності спортсменів, і як їх можна використовувати в практичній діяльності тренерів.Висновки. Встановлено, що техніко-тактична майстерність єдиноборців залежить від комплексу чинників, які по-різному впливають на успішне виконання техніко-тактичних дій і здобуття перемоги у змагальному поєдинку. Чотири головні фактори, які були виділені під час роботи, зберігають значну частину інформації про вихідні 25 показників і пояснюють 88,32 % загальної дисперсії.
змішані єдиноборства, рукопашний бій, бійці, підготовка, контроль, оцінювання, техніко-тактична майстерність